זקן ספוג דם / דניאל גלרה

הספר נפתח במבוא קצר, שבו מספר מישהו לא ידוע על מותו של דודו. הדוד היה מסוכסך עם אביו של המספר, וככל הנראה טבע בעת שניסה להציל מישהי מטביעה, עוד בטרם הזדמן למספר להפגש עם הדוד, והמספר סקרן לדעת מה באמת עלה בגורלו. אחרי המבוא הזה מובא סיפורו של הדוד, והוא נפתח בפגישת הדוד עם אביו המתכנן להתאבד, ולפני שיבצע את תכניתו האב מספר לבנו שאביו שלו (כלומר סבו של הדוד) ככל הנראה נרצח, או אולי לא. הנכד של הסב הנעלם (כלומר דודו של המספר במבוא), עובר לגור בעיירה בה התגורר הסב, ומבקש לברר מה באמת קרה שם. קצת מבלבל? כך זה גם בספר, בעיקר בתחילה, וכנראה מתוך כוונה, כי הדמויות השונות, גם אם לא הכירו אלה את אלה, כרוכות ושלובות יחדיו, ונקודות ההשקה והחפיפה בין מאורעות עבר ועתיד הן מוטיב מרכזי בספר.

הבלבול הוא מוטיב משמעותי נוסף: תושבי העיירה מבולבלים כשהנכד מופיע, שכן הוא דומה דמיון מפתיע לסב, והטינה שחשו כלפי הסב מועברת לנכד ומתורגמת לאלימות. גם לדוד יש בלבול פרטי משלו: הוא לוקה בפרוסופגנוזיה, חוסר יכולת לזכור פנים. משום מה לדוד אין שם בספר – הוא מוזכר רק כ"הוא" – כך שלפעמים קשה לדעת על מי המשפט מדבר. ה"הוא" הזה הוא אחת הסיבות לכך שלא אהבתי את הספר.

אם בתחילה נוצר רושם שלפנינו מסע שורשים, במהרה הרושם הזה טובע ביומיום המפורט בדקדקנות, יומיום לא ממש מעניין. בכל פעם שחלה התקדמות כלשהי בציר העלילה המרכזי – כלומר מתגלה עוד רבע פרט אודות הסב – הסיפור חוזר לדשדש בכל רגע בחייו של "הוא". אפשר לפתוח את הספר בכל מקום שהוא, ולמצוא משפט יפה, קטע מתואר בכשרון, כך שהבעיה היא לא בכשרון הכתיבה. הבעיה היא בכתיבת יתר. מכיוון שעל הכריכה צוין ש"זקן ספוג דם" זכה בפרס סאו פאולו לספר השנה 2013, אני תוהה אם יש בספר משהו שמדבר מאוד אל הקורא הברזילאי, כפוף להנחה שהפרס אכן מייצג איכות. אם כן, האיכות הזו  לא מצליחה להפוך גלובלית, ומבחינת הקורא הישראלי (או לפחות הקוראת כותבת שורות אלה) זהו פספוס.

הספר מסתיים עם ההודעה על הריונה של אמו של המספר מן המבוא, כלומר אחיינו של הדוד גיבור הספר. אני מניחה שהרעיון היה לקשור את ההתחלה עם הסיום, אבל לטעמי בנית הארועים בעמודים האחרונים כך שיביאו להודעה הזו די מאולצת.

בשורה התחתונה: מייגע

Barba Ensopada de Sangue – Daniel Galera

ידיעות ספרים

2014 (2012)

תרגום מפורטוגזית: דלית להב דורסט